Hva er best, tro? Ferrari 360 eller den nye Aston Martin Vantage?
Hva er raskest? En slik:
Eller en slik:
Hvilken bil vil du helst ha? En slik:
Eller en slik:
Hvilken bil er best i terrenget? Denne:
Eller denne:
Sannsynligvis ikke denne:
Og aproposkrasj. Hva er best? Dette:
Eller dette:
Så mange spørsmål og bare en time til å besvare dem.
Da bør vi komme i gang.
Vi begynner med et av de eldste spørsmålene på dagsorden.
Hva er raskest? Motorsykkelen?
Eller bilen?
For å få svar på det har vi dratt til Thruxton—banen i Hampshire.
Denne banen har litt av hvert.
Langsomme svinger.
Raske svinger.
En langside som krummer litt.
Og en ekkel liten sjikane.
For å finne ut hvasom er raskest, fantjeg MC—eneskonge:
En Yamaha R1.
Og en Porsche Carrera 4,—
—som definitivt ikke er kongen av gatebiler.
Den har firhjulstrekk, som på tørr bane gjør den langsommere.
Jeg skal ikke kjøre motorsykkelen, for jeg er heteroseksuell—
—og går ikke i gummibukser.
Så jeg har betrodd den jobben til Niall McKenzie.
Niall er en brunette med en 40—30—30—kropp—
—og er tre ganger britisk mester i Superbike.
Hansmellomnavn er McFarlane, og han sier—
—at hansmål er å dyrke fram et avokadotre av en stein.
Jeg kunne jo kjørt selv, men siden det skal gå fort, —
—vil jeg gi nøklene til min gamle venn Jason Plato.
Jason har en 90 cm lang nese—
—og har de siste tre årene kjørti det britiske Touring Car—løpet.
Hansmål er å vinne løpet.
Det er ingrediensene, og om cirka halvannet minutt—
—vil Jason forhåpentligvis ha vist at britiske motorsyklister...
...er en flokk med pingler.
Motorsykkelen kom raskere utfrastart, —
—men så gjør den 0—100 på 3,2 sekunder, —
—mensPorschen bruker 5,2.
Men da de skulle bremse i svingen, fikk pipen en annen lyd.
Og bilen raste forbi.
Kom igjen, bil.
Se på det digitale speedometeret i nederste venstre hjørne.
193 kilometer i timen, —
—og Niall bremser foran en sving bilen ikke engang merker.
Faktum er. Bilen har fire brede dekk og derfor bedre veigrep.
Men på den krumme langsiden freser motorsykkelen fram i tet—
—med en ubegripeligfartpå 245 kilometer i timen.
Nå mangler de bare sjikanen og en vill spurtfram mot mål.
Kom igjen.
Han mistet nesten kontrollen da han passerte på yttersiden.
Jason er ute på gresset, og han kan...
...ikke nå det.
Jøss, må man nok si.
Bilen klarte Thruxton—banen på et minutt og 35,53 sekunder, —
—mensmotorsykkelen kom i mål trekvartsekund etter.
Men det er nok, og nå kan motorsyklistene bare holde kjeft.
Detvar bedre. Her er en Mitsubishi Evo VI, —
—en gateversjon av den raskeste rallybilen på Guds grønnejord.
Den har turbolader som en hel by, stabilitetssystem ogfirhjulstrekk.
Det er helt utmerket, men den er ufattelig vulgær.
For samme priskan man få en Alfa Romeo GTV6,—
—som ikke har stabilitetssystem og turbolader og kun forhjulstrekk.
Til gjengjeld får utseendet en mann til å gjøre i buksa.
Og det er det samme med denne duoen.
Her har vi en Subaru lmpreza 22B, som har en knapp på dashbordet.
Trykker man på den, sprutes det iskaldt vann på intercooleren.
Så har vi en BMW M Coupé, som kaster seg ut i striden—
—uten noe mer farlig enn en masse krom rundt målerne.
Det jeg vil vite, er:
Hva er best? Japansk høyteknologi eller europeisk stil?
I et kappløp viser detseg attrossfordelen i veigrep—
—må Subaruen med 280 hk spille andrefiolin—
—overfor BMWen med 320 hk.
For åsjekke kjøreegenskapene fikkjeg selskap av Kelvin Burt—
—og Mike Cross, Jaguarssjeftester.
Og detførste vi bemerket, var Subaruensutrolige veigrep.
Vi har alle sammen hørt om lmpreza 22B, —
—men jeg har aldri kjørt en.
Jeg hadde forventet mye, men ikke såmye.
Bare trå på gassen, og så er turtallet på topp.
Opp i tredje. Dere kan telle selv.
Jeg girer opp. Så fort går den gjennom girene.
Den tar fysikkens lover og slenger dem over skulderen.
Man kan høre dekkene pipe som undulater, —
—men når man sitter her, føles den slett ikke ute av kontroll.
Jeg tror at på vår egen lille bane—
—er det denne som er kongen. Helt sikkert.
Den er fantastisk. Men hvis man bare skal ut for å kjøpe melk...
...ville man ende med å gjøre sånn hele tiden.
Evo VI er utrolig. Det er som å kjøre i en bil—
—som har sust gjennom en Halford—butikk og sugd alt til seg.
Den er ikke så rask som Subaruen, men den har én utrolig egenskap.
Jeg kjører nå i 160 i timen.
Og så stopper den. Den kan flå ut milten.
Det er helt fantastisk. Den ligner en helt vanlig 2,0 personbil.
Stabilitetssystemet gir den nok enda bedre veigrep enn Subaruen.
Bakenden begynner å skrense, men man skal ikke slå kontra.
Man skal bare la elektronikken regne det ut.
Japanerne er ikke så borte vekk. Se her. Jeg slår ikke kontra.
Den fant ut av det selv.
Enhver som kan få denne bilen til å skrense på offentlig vei, —
—blir hentet av menn i hvite frakker.
BMWen. Designet av tyskere, kjørt av idioter.
Litt av en konstellasjon, men denne...
Denne er ganske god.
Med 320 hk er det naturligvis den raskeste.
Og det er den mest komfortable, den man helst vil til Skottland i.
Og når man kommer til Skottland, gjør man slik.
Det er en av de mest fornøyelige og letthåndterlige biler—
—man kan forestille seg.
Man kommer ned til svingen, girer ned, —
—og så svinger man uten å røre gassen.
Og så er det bare et spørsmål om å skrense så lenge man har lyst.
Til man går tom for bensin.
Styringen...
Det er store ord, men styringen er ren perfeksjon.
Hvis man er litt av en bølle, er det helt perfekt.
Så til Alfaen, somjo er lekker på utsiden, —
—men den har også skjulte kvaliteter.
Det er langt mer enn bare et pent ansikt.
Den har også litt av en motor.
Gassresponsen er så sprø.
Pedalene sitter godt til hæl og tå. Svinger til venstre. Ingen problemer.
Den understyrer, understyrer, understyrer.
Det er ikke en bil som er lett å krasje i.
Jeg har nå prøvd alt i mitt begrensede repertoar—
—for å få denne bilen til å gjøre noe annet enn å kjøre stabilt, —
—og det vil den ikke.
Jeg har prøvd morsommere ting, men den er sikker.
Den er sikker.
Det blir ikke noen god konklusjon, —
—for mht. Veigrep og terrengbruk vinner en av de to japsene.
De frembringer mer enn 1G i svingene.
Evo VI går fra 0 til 100 og tilbake til 0 på 6,7 sekunder.
Hvilken av dem er best? Den der.
Men hvis man vil kjøre sidelengs, må man velge BMWen.
Den er enormt morsom å kjøre. Og så har vi Alfaen.
Hva tilfører den festen? Det er jo den obligatoriske tøsen.
Den er jo italiensk, og når det handler om stil, —
—treffer italienerne alltid blink.
NÅR BILER ER EN LIDENSKAP
ER DRIVSTOFFET FRA SHELL
Så er det Ferrari—tid. Sikletid.
Og her er den. Den nye 360.
Den kombinerer Evoensslagkraft med M Coupéskjøreglede.
Og så er det en Ferrari, hvilket gjør meg mo i knærne.
En slik kombinasjon gjør naturligvis dette til—
—den mest ettertraktede bilen i verden, ikke sant?
Jo, men ikke nødvendigvis.
For det er kommet en stor, britisk utfordrer.
Dette er, som dere alle vet, en Aston Martin DB7.
Men det er ikke det. Det er en DB7 Vantage.
Et kjørende tordenvær som koster omtrent detsamme som Ferrarien, —
—men har enda mer slagkraft.
La oss se hva vi snakker om her.
Det der er en seksliters V12—motor, —
—som er skapt ved at man har sveiset to Mondeo V6—ere sammen.
Ikke spott. For det første er det ingenting galt med en Mondeo V6,—
—og for det andre er den bygd av Cosworth.
Detstore spørsmålet er likevel—
—om den britiske shirehesten kan slå den italienske fullblodsen.
I et kappløp fra 0 til 100 er det dødt løp.
Begge gjør det på 4,6 sekunder, men så drar Ferrarien fra.
Astonen har 420 hk, mensFerrarien bare har 400,—
—men 360en er lettsom linguini, mens Astonen er 100% britisk biff.
Den nye Vantage ser ikke så bra utsom en standard DB7.
Men hva gjør vel det? Og 360 er ikke like pen som 355.
De har løftetsnuten litt.
De har gjortkabinen stor nok til etsett golfkøller.
Jeg syns de har latt praktiske hensyn komme i veien for kunsten.
Men den erjo ikke akkuratstygg, så her har vi—
—de to flotteste og raskeste bilene som kan kjøpesfor penger.
La ossse på Astonen først.
Inni er det treverk og skinn. Det er veldig britisk.
Men selv om det er to bitte små seter bak, —
—er det bare en toseter, og den er trang nok som det er.
Kjørecomputeren sitter under forsetene, —
—så det er lite plass i toppen.
Kjører man i mer enn en halv time, får man hår som en ambolt.
Utrolig nok er det bedre plassi Ferrarien.
Jeg kunne jo brukt hatt her.
Og det er enorme mengder aluminium og skinn.
Den har til og med radio. Det er fantastisk.
Man kaster den bare inn i svingen, —
—og så er det som å dirigere et perfekt synkronisert orkester.
Hver eneste lille del—
—synes å arbeide i perfekt harmoni med alt annet.
En smule overstyring. Jeg slår litt kontra.
Men det er minuser også. Jeg liker ikke det billige digitaluret.
Og jeg hater det knappstyrte girskiftet.
La meg demonstrere. Å gire ned går fint.
Man trykker her til venstre, og gassen reagerer ved hvert skift.
Det er veldig bra.
Men det er et problem når man girer opp igjen.
La meg demonstrere det for dere.
Så kjører vi på. Flat pedal.
Og opp i femte.
Det er skrekkelig!
De sier at 70% av kjøperne vil velge denne girkassen—
—framfor en vanlig manuellkasse. Da er de alle sammen idioter.
Denne bilen forvandler pølsefingre—
—til den lekreste svinemørbrad.
For deretter å dekke den med snørr. Jeg hater denne girkassen.
Menjeg kan ikke finne noe å utsette på Vantage.
Å kjøre Ferrarien er som å ri på en gresshoppe.
Den smetter fra hjørne til hjørne.
Den roper til deg og vifter med armene.
Astonen er helt annerledes.
Den er mild. Den masserer babyolje på skuldrene dine.
Den overstyrer. Jeg slår litt kontra.
Jeg har opplevd mer hektiske biblioteker.
Jeg suste rundt hele dagen, og konklusjonen overrasket meg.
Hvisjeg kun fikk beholde én, —
—villejeg, Jeremy Clarkson, Ferrari—nerden, —
—valgt en Aston Martin.
Tross Ferraris forsøk på å gjøre 360 mer brukervennlig, —
—er dette bilen man ville valgt å bruke på hverdagene.
Den er så mye enklere å håndtere, og den ser bedre ut.
For meg er utseendet halvparten av fascinasjonen ved en Ferrari.
328 er betagende. 355 er fantastisk.
Og så er det 360.
På en solrik søndag ettermiddag hvor man bare vil ha det gøy, —
—smadrer den Aston Martinen.
Men jeg er redd—
—at Ferrari ikke er eldet med ynde. Den har mistet sitt gode utseende.
Men det kunne værtverre. Den kunne settslik ut.
Den klarer 225 kilometer i timen. Den går fra 0—100 på 6,6 sekunder.
Den veier tre tonn.
Det er en Lamborghini LM 002.
For en maskin.
Lamborghinis offroader var tiltenkt militæret.
Italiassvar på USAsHummer.
Som militærkjøretøy slo den aldri helt gjennom, —
—for hvis du kan finne en soldat som får plass i dette førersetet, —
—vil han ikke være sterk nok til å trå inn clutchen.
Derfor prøvde de åselge den til privatpersoner—
—som ble vettskremt av størrelsen.
Alt på bilen er enormt.
Hengslene ser ut som noe fra en låve fra 1600—tallet.
Og så er det de gigantiske hjulene. De har karbonfibersider—
—slik at de kan kjøre i løs sand.
De koster 1500 pund per stykk.
Under panseret finner vi den samme 5,7—liters—
—48—ventilers V12—motoren som står i en Diablo.
Men i denne er den tunet ned til å yte 445 hk, —
—og den er montert så høyt at man kan kjøre i en meter dypt vann.
Og så kan man leke "finn oljepeileren".
Og mens man gjør det, kan man slå leir i radiatoren.
Inni er det overraskende nok bare plass til fire.
Men baki finner vi fire seter til, —
—for dem som liker å kjøre al fresco.
Under her har vi bensintanken, som hvis man fyller den helt opp, —
—ville koste 200 pund.
200 pund for å fylle tanken!
De sluttet å produsere den for ti siden, —
—men detfinsfortsatt noen få som skremmer vannet av barn—
—ogfår andre bilister til å rygge.
Jeg kjører nå ned en typisk gate i London, —
—og det kommer en bil i motsatt retning.
Det kommer faktisk fem biler imot meg.
Hvem tror dere rygger?
Dem eller jeg?
Helt tilbake. Hele veien.
Så dette kan godtvære den beste offroaderen i verden.
Men utrolig nok er det ikke den raskeste.
Det er denne.
Det du ser her, er det Colin McRae kaller en offroader.
Den har bare tolitersmotor, men takketvære turboladeren—
—sender den 300 hk uttil firhjulsdriften.
Og det er nok til å få en til å gjøre i buksa.
Her sitter jeg altså på med mannen selv.
Dog på en uvanlig bane, må jeg få si.
Silverstone!
Silverstone er til for billøp.
Og selv om rallybiler kan utstyres medstørre bremser og dekk, —
—er det ikke helt noe for dem.
Så hva gjør vi her?
Hva er detsom skjer?
Vi skal nå avholde et løp—
—som aldri før er forsøkt, noe som helst sted.
Her er et kart over Silverstone, og ved mållinjen ser dere tre prikker.
Den grønne prikken er denne V6 Ford Cougar, —
—som jeg skal kjøre banen rundt i, så fort jeg klarer.
Den gule prikken er Colins Ford Focus, —
—og den røde er denne Stewart Ford med en V10—motor med 800 hk.
Og føreren? Det er jo Johnny Herbert.
Ok, gutter, er vi klare?
Klar, ferdig, kjør.
Greit. Kom igjen.
Et firbeint dyr som bjeffer.
Jeg ser dem ikke.
Et esel?
Nei, det er færre bokstaver. Vil du dra etter ham?
De var ikke bekymret over atjeg tyvstartet.
Colin hadde ikke engangfått på hjelmen.
Jeg begynner å få følelsen av hvordan en verdensomseiling føles.
Jeg er helt alene her ute. Bare jeg og maskinen min.
Her kommer Hangar—langsiden.
Med alle de hestekreftene eter han seg gjennom altsom kjeks.
Men han ga meg etforsprang på 44 sekunder, for pokker.
Jeg har 170 hk i min Cougar. Det er ikke noen sløving.
—Og det er ikke Johnny heller. —En elefant kan vel bjeffe.
Herlig, en våt bane.
Jeg har det. En hund.
Jeg hørte Formel 1—bilen starte, men jeg er allerede halvveis.
Han må kjøre dobbelt så fort bare for å innhente meg.
Og det er en ting å innhente meg, noe helt annet er det å passere meg.
Colin elsket den halvvåte banen som han kunne skrense på.
TrossFormel 1—bilenshastighet visstejeg—
—at han startet ett minutt og 20 sekunder etter meg.
Han hadde ikke en sjanse.
Kom igjen. Under broen.
Jeg ser dem fortsatt ikke. Og så inn i komplekset.
Jeg hadde bare tre svinger igjen, og Colin var knapt gjennom Abbey, —
—og Johnnyvar ikke til åse. Men så...
Jeg tror jeg ser Focusen.
Jeg har Focusen i hælene. Nå går det galt.
Han innhenter meg!
Han har en toliters motor, og han er etter meg. Kom igjen.
Mer veigrep, mer fart. Mer et eller annet. Kom igjen.
Det er siste sving. Jeg vinner!
Nei, det gjør jeg ikke.
Formel 1—bilen klarte en runde på ett minutt og 33,82 sekunder.
Colin var forbløffende 37 sekunder langsommere, —
—ogjeg var bare ynkelig. Jeg kunne like godt ha rygget.
Disse bildene fra Colinsbil viser Stewart—Fordensutrolige fart.
Her ser man hastighetsforskjellen i de siste to svingene.
Vi kommer inn i bildetsamtidig. Se hvem som forsvinner først.
For å feire sin knusende seier gikk Johnny helt amok.
Ogfor åstraffe megfor å være i veien for ham—
—ga Colin meg en rundtur. Eller 30.
En Cougar er en fantastisk bil, men i dag ble den totalt utradert.
Jeg skulle hatt en slik.
Det er en australsk Holden HSV, —
—og den er utviklet med dette for øye.
Dette er nok det minst kjente billøpet:
JamesHarvey 1000—løpet.
Det kjørespå en 6,5 kilometer langfjellrute, —
—og bilene når opp i hastigheter på over 270 i timen.
Men man ser ikke bare førerne kjøre.
Kommentatorene kan intervjue dem om hendelser mensløpetforegår.
Jeg kjørte opp påsiden av John, og så kjørte han inn foran meg.
Vi har snakket med ham. Han sier det var din skyld.
Det er typisk John.
Der kommer det et fint skilt opp. Hva står det?
Siste runde.
Det er et kult løp. Krasjene er storslåtte, —
—løpet er tett, og banenskonge er en Holden V8.
En bil man nå kan kjøpe her i landet.
Førsteinntrykket er ikke positivt.
Den likner en Opel Omega med fjollete sølvskjørt.
Men ikke la dere lure, for dette er en kontinentknuser.
Tsjaikovsky ga oss 1812 Overturen. Led Zeppelin ga oss Black Dog.
Og Holden har gitt oss dette.
Det er lyden fra en 5,7 liters V8—motor som yter 300 hk.
Og det er nok til å forstyrre nabolaget grundig.
Her ser dere landsbyen Barnsley førjeg kjørte gjennom den.
Og her ser dere den etterpå.
Denne har en eneggettvilling. Gamle Aston Martin Vantage.
De har nøyaktig samme lyd, girkassen føleslik, —
—og de følesstørre enn de er.
Og det er litt av en bragd, for denne er ganske stor frafør.
Man skulle tro den ville krepere hver gang den nådde en sving.
Men nei. Den likner kanskje enjetdrevet bulldoser, —
—men den sitter i svingene.
Og når du så er ferdig med å tordne rundt—
—som om du har ild i ræva, —
—setter du den i sjette gir slik at du i 80 kilometer i timen—
—kjører med 1000 omdreininger.
Så skrur du klimaanlegget opp en anelse, —
—og så svever du hjem i nesten total stillhet.
Det er som å kjøre i en katedral, en i stedet for en trebenk—
—har man et fremragende sete som smyger seg rundt rumpe og rygg.
Det er som å sitte på Claudia Schiffer.
Her er den altså.
Fire dører. 0—100 på 6 sekunder og toppfartpå 256 i timen.
Og alt dette for under 40000 pund.
Jeg gjorde alt for å finne en bil den kunne kjempe mot, —
—men det klarte jeg ikke.
Men hvem vil vel ha en dyst når man kan få en krig?
I 50 år har Jaguar og BMW jaktet den samme kundegruppen—
—med den samme biltypen.
BMWskryter av at ElvisPresley hadde en slik.
Men Jaguar sier. "Ja, men Frank Sinatra hadde en slik."
FørstBMWen.
507 hadde en 3,2—liters V8—motor med 150 hk, —
—og den gikk i 217 kilometer i timen.
Men selv om den var 50—tallets drøm ble det bare solgt 253 av dem.
Kanskje fordi den i 1953 kostet svimlende 4000 pund.
Åtte år senere kom Jaguaren. Den kostet halvparten, —
—og den hadde flere krefter.
Den kom aldri opp i de 240 som Jaguar påsto den kunne, —
—men detvar designet—
—som fikk voksne menn til å bryte sammen i krampegråt.
Senere forurenset de E—typens sjel ved å sette en V12 i den, —
—men det betydde ingenting, for da denne kom i handelen i 1974,—
—og dette er den siste E—typen som er produsert, —
—hadde BMW gitt opp ideen om toseters kabrioleter—
—og begynt med Touring Car—løp.
I årevisfikk de detsom de ville. Førstmed CSL Batmobilen, —
—og senere med disse CSlene.
Men så dukketJaguar opp med et par XJSer med V12—motor, —
—og i 1982 gikk mesterskapettil Coventry.
De to konkurrentene har til og med værti krig.
BMWleverte motoren i denne Fokker Wolf 190.
Detsto en 4,2 litersJaguar—motor i denne Scorpion—stridsvognen.
Men tvisten er ennå ikke avgjort.
BMWhar meldt at den nye Z8 er mer enn bare JamesBondskjerre.
De vil faktisk produsere den med en femliters V8—motor.
Og hvorfor det?
Fordi Jaguar nettopp har produsert etjagerfly med fire hjul.
Den heter XK180.
Den ble til da en gjeng karer begynte å møtes lørdag morgen—
—på Jaguar—fabrikken.
De gikk under navnet lørdagsklubben, —
—men nå er de anerkjent som "avdelingen for spesielle biler".
Det er et godt navn, for denne bilen er virkelig noe spesielt.
Det er vanskelig å tro at det bare er en forkortet XK 8—
—som gjemmer seg under dette vakre karosseriet.
Den føles så annerledes. Den føles så levende.
I en Holden ble jeg vant til en støyende bil, —
—men dette er i en klasse for seg.
Hvis du kan forestille deg Prodigy spille i eksosanlegget på en TVR, —
—ville du bare vært halvveis.
Jeg skulle haspilt musikk, men Jaguaren har med sin egen.
Svakheter? Selv om styringen ganske enkelt er forrykende, —
—er den vanskelig å plassere på veien, for frontruta forvrenger alt.
Det er som å se verden suse forbi gjennom en flaskebunn.
Frontruta kunne ha vært større og mindre kurvet,
—men da ville ikke bilen hasettså bra ut.
Og den ser bra ut.
Veldig bra.
Under panseret finner vi Jaguars fireliters V8—motor med kompressor.
Kompressoren er bare litt større, —
—og alt det miljøvennlige pjattet er fjernet.
Det er derfor den heter XK 180.
Fordi den kan kjøre 180 miles/290 kilometer i timen.
Det er synd at den aldri kommer i produksjon.
Trist, men i dettredje årtusen skal krigen mellom Jaguar og BMW—
—utkjempesmed fire dører.
BMWhar denne nye M5 med 400 hestekrefter.
Og Jaguar har denne XJRmed 370 hk.
For ikke å være partisk får dere spesifikasjonene her.
400 HK, 0—100: 5,3 SEKUNDER TOPPFART: 250
PRIS: 59995 PUND
370 HK, 0—100: 5,3 SEKUNDER TOPPFART: 250
PRIS: 51705 PUND
Hvis jeg skal utpeke en vinner, vil jeg velge Jaguaren.
Men vi trenger visst en motvekt.
Og her kommer han.
Min gamle sparringspartner fra Top Gear, Tiff Needell.
—Og skjorta er stygg som alltid. —Men jeg er fortsatt med i Top Gear.
Ja, men det gjør ikke skjorta penere. Sett deg inn i din vulgære BMW.
—Fortell oss hvordan den er. —Det er meg en glede, Jeremy.
Denne M5 er ganske enkelt superb.
Det er en fantastisk maskin.
På denne banen i Millbrook—
—satte jeg den nye fartsrekorden for personbiler med 312 i timen.
Og når jeg nå kjører i usle 190 i M5—en—
—føles det som å kjøre i 110 på motorveien.
Den går så glatt og stille.
Dette er ganske enkelt en tvers gjennom strålende bil.
Å nei.
Kom igjen, Tiff. Kom deg unna med din usle tyske stabsbil.
Greit. Smak på dette.
Å, han gir seg ikke. Nå er løpet i gang.
Å nei. Jeg har nådd sperregrensen på 250 i timen.
Nei!
Jeg er nødt til å slippe ham forbi.
Han kjører til siden. Jeg tok ham. Å nei!
Grensen er nådd! Jeg kan bare kjøre i 250!
Kom igjen!
Han har også fartssperre. Da må det vel være uavgjort.
Han skal få et annet sted.
Veldig imponerende, men Jaguaren kan ogsåskrense.
Og selv når vi kommer ut på Alpine—testbanen—
—vil du ikke kunne riste meg av.
Er det alt du har å by på? Det er ynkelig.
Kom igjen.
Jeg fatter ikke at han holder følge med den ølmagen han sleper på.
Jeg må anstrenge meg litt mer.
Man får kraft øyeblikkelig fra kompressoren.
Og så rir man på en bølge av dreiemoment inn i neste sving.
Dette er virkelig den mest utrolige, —
—formidable, vidunderlige maskinen. Jeg elsker den.
Den er fantastisk. En firedørs sedan med 400 hk, —
—femliters V8—motor, og den har et hav av dreiemoment—
—og massevis av veigrep.
Det er en tysker, Tiff.
Og den koster 9000 pund mer enn denne.
Du kan kjøpe en Jaguar og kjøpe nye skjorter for resten.
Han flyr! Jeg flyr!
Han tror det er over.
Og det er det nå.
Ta det med ro. Jeg er ikke ferdig ennå.
Jeg skal bekjempe ham påstrendene, bekjempe ham på landingsbanene.
Jeg overgir meg aldri.
Der ser dere. BMW M5 er faktisk den beste av de to bilene.
Den er sterkere, har bedre styring og er klart overlegen.
Nå er det tid for å kjøre hjem.
Hva sier du nå, Tiff?
Føl kraften fra en Jaguar—motor.
Føl kraften!
Du er ferdig!
Dette er gøy. Men det jeg helst vil gjøre—
—med Tiff og hans infernalske, vulgære BMW, —
—er dette:
Så dere hvordan Mercedesprøvde å kopiere ideen i åretsLe Mans?
Godt gjort å gå i lufta i 320 km i timen, —
—menjeg må ta æren for åstarte trenden.
Jeg har kjørtover en Yugo med en stridsvogn.
Jeg har bruktet par polske Fiater som kastanjetter.
Jeg har revet en Lada i to.
Ogjeg har sluppet en Porsche på en campingvogn.
Vil dere gjette hva som står for tur i år? Nei, dere tar feil.
For, mine damer og herrer, —
—det er en Hyundai Accent GLSi.
Nå er det sikkert mange i fløyelsbukser som tenker:
"Det er jo en splitter ny bil fylt med nytenkende detaljer."
Og de har rett. Hvis jeg drar i dette håndtaket, åpnes døra.
Så setter man seg inn, vrir om nøkkelen, —
—og så vekkes motoren på 1,5 liter.
Det er ingenting som kommer som en stygg overraskelse, —
—men det er heller ikke mye å like.
Hvis jeg trår på høyre pedal, kjører jeg en anelse fortere.
Hvis jeg derimot trår i midten, bremser jeg.
Og hvis jeg dreier denne runde anordningen slik...
...kjører bilen rundt svingen.
Hvis jeg dreier på denne knappen, blir bilen varmere.
Hvis jeg dreier den til venstre, kjøles den ned igjen.
Det er en dings i midten som kan oppfange radiobølger.
Og så er det prikken over i—en:
Visse ting i denne bilen kan beveges ved hjelp av elektrisitet.
Hvis jeg trykker på denne knappen, går vinduet ned.
Men vil jeg av med denne ruta, kan jeg finne på noe mye bedre.
Hyundaien skal dø fordi den er fra Korea.
Et land hvor de spiser hunder.
De spiser ikke bare hund til jul. Det er også litt til andre juledag.
Dajeg kommer fra et dyreelskende land, viljeg ta hevn—
—ogforvandle denne Accenten til en racerbil.
I etstockcarløp.
Ogjegfår hjelp fra en flokk dyreaktivister og hundeelskere—
—som har dukket opp med en rekke biler og...
Å nei. Hva gjør han her?
Tiff, du hater jo hunder.
Ja, de bjeffer, hopper opp og driter overalt.
—Hva gjør du her, da? —Jeg hater deg enda mer.
Er du kommet helt ned hit bare for å smadre meg?
—Og det kan du klare i denne? —Sett deg i Hyundaien din.
—Vi ses der ute. —Ja visst. Jeg skal vise deg.
Greit. Slipp krigshundene løs.
Jeg bestemte megfor å dytte den hundehatende Tiffrundt.
Menjeg oppga planen da han begynte å bruke skjellsord.
Flytt deg!
Det er et bikkjeslagsmål.
Du slipper ikke unna meg. Jeg skal få has på deg.
Du gjør verre enn du biter.
Doggybagen min gikk av!
Den går fortsatt!
Selv etter at doggybaggen ble utløst.
Nå kjører vi igjen!
De fleste byttet på å ta en bit av Accenten, —
—men plutseligfikk Tiff hundegalskap—
—og ville gjøre det av med meg.
Han bommet.
Ogjeg bestemte megfor å la hunden forbli begravd.
Men såslo han til igjen i rundt 650 i timen.
Bommet igjen.
Han var som en terrier og angrep igjen og igjen.
Og da alle andre var ute, ble det en duell.
Men daslagetskulle stå, ble detynkelig.
Detvar dog nok til å drepe hans Triumph Dogamite, —
—og den rasende Tiffbestemte seg for å ta hevn manuelt.
Og det gikk heller ikke.
Dæven steike!
Selv dajeg var blitt overkjørt, var det liv i kjøteren.
Såjeg tok den med en tur til en restaurantjeg vet om.
Det er ubegripelig.
Vi har straffet den hele dagen, og den gjør fortsatt motstand.
Se, jeg blør.
Du skal få svi for det, kjekkas.
Hilspå min store venn. Han heter Derek, han er kokk, —
—og han skal vise vår Hyundai hvordan det er å bli spist.
Førstskreller vi skinnet av ogfjerner den ubrukelige innmaten—
—ved hjelp av en gigantisk pinsett.
Den kan så kastesut, for den erjo ubrukelig.
Så løfter vi forsiktig bilen og legger den i en Moulinex—mikser.
Vi setter den på ekstratrykk og venter til bilen er most.
Lasaften sive ut og sett den deretter forsiktig på bakken.
Det herlige er at den nikkende hunden er uskadd, —
—og at bilensutseende og ytelse er vesentligforbedret.
Det var det.
Vi ses neste gang.
Tekst: Jørn—Are Haugli Johansen Scandinavian Text Service 2006